בית המשפט המחוזי בתל אביב - יפו	
	10 מרץ 2010	
ת"א 1754-02 בינעד חברה להנדסה ובניין בע"מ נ' עירית הוד השרון
בפני השופט ד"ר עמירם בנימיני

בעניין:	בינעד חברה להנדסה ובנין בע"מ
ע"י ב"כ עו"ד א' יוסף		
			התובעת
	
	- נ ג ד -
		
	עירית הוד השרון		
	ע"י ב"כ עו"ד כ' גבע		
הנתבעת	

פסק - דין

א.	רקע עובדתי

1.	תביעה לתשלום פיצוי בגין נזקים בסך 5,310,413 ₪, אשר נגרמו לטענת התובעת כתוצאה מהפרת הסכם בנייה בינה לבין הנתבעת. לטענת התובעת, הנתבעת הפרה את ההסכם ביניהן ונהגה בחוסר תום-לב בעת קיומו, בכך שהקטינה בהסכם באופן מלאכותי את היקף העבודות אשר התובעת התחייבה לבצע, כדי להתגבר על העדר אישור תקציבי; בפועל דרשה העיריה מהתובעת לבצע עבודות בהיקף גדול יותר, ואלו אושרו ושולמו בדיעבד ובאיחור, לאחר ביצוען.  

2.	התובעת (להלן גם: "בינעד") הינה חברת בניה אשר זכתה במכרז מס' 30/95 לבניית בית הספר היסודי ע"ש "איזקסון" בהוד השרון, אותו פרסמה הנתבעת (להלן גם: "העיריה") בחודש נובמבר 1995 (מסמכי המכרז צורפו כנספחים א'-ב' לתצהירו של המהנדס משה דיין, מנהל התובעת – להלן: "דיין"). מבנה בית הספר נועד לכלול שלושה מבני כיתות, וכן בנין מנהלה, אשר ייבנו בשני שלבים: שלב א' מתייחס לשני מבני כיתות (צפוני ומערבי) וחלק ממבנה מנהלה, ואילו שלב ב' מתייחס למבנה כיתות שלישי, וליתרת מבנה המנהלה (המבנים כולם יכונו להלן "הפרויקט"). עוד נאמר במסמכי המכרז כי יתכן ששלב א' יפוצל לשני שלבים, "בהתאם לתקציב שיתקבל ממשרד החינוך ו/או בהתאם להחלטת העיריה, כפי שתמצא לנכון" (ראה תאור המבנה ושלבי הבניה בסעיף 00.01 למכרז). אכן, כפי שיבואר בהמשך, שלב א' פוצל לשלב א'1 (מבנה הכיתות הצפוני וחלק ממבנה המנהלה) ולשלב א'2 (מבנה הכיתות  המערבי ועבודות פיתוח). שלב ב' לא בוצע בסופו של דבר. 

בסעיף 00.02 למכרז, שכותרתו "תאור העבודה" נקבע כי שלבי הביצוע יהיו כדלקמן:

"שלב א' יכלול 2 מבני כיתות ומבנה מנהלה שלב א' (פעמיים כתב כמויות מס' 1 + כתב כמויות מס' 2)... שלב ב' יכלול מבנה כיתות אחד ומבנה מנהלה שלב ב' (כתב כמויות מס' 1 + כתב כמויות מס' 3)". 

בסעיף 00.17 למכרז נאמר:

"העיריה מצהירה בזה כי לרשותה לא עומד, בשלב זה, מלוא התקציב לביצוע שני השלבים. בשל כך תיתכן אפשרות לביצוע חלקי של הפרויקט, שלב א' כולו, או בחלקו, כפי שיפוצל ע"י העיריה. לפיכך: העיריה רשאית להקטין את היקף הפרוייקט או לבצעו בשלבים בהתאם לתקציב העיריה. שלבי הביצוע יהיו בהתאם לסעיף 00.02 במסמך זה". 

סעיף 00.18 מתיר לעיריה -

"להקטין או להגדיל כמויות בסעיפים שונים בכל שיעור שהוא, או לבטל סעיפים, מבלי לתת תוספת או פיצוי כספי לקבלן, ובלבד שהתמורה עבור עבודות שבוצעו בפועל עד שלב זה, תשולם לפי מחירי היחידות" (ההדגשה במקור: ע.ב.).

סעיף 00.20 למכרז מקנה למפקח סמכות לקבוע את סדר העדיפויות לביצוע חלקי מבנה שונים, להקדים ביצועו של חלק זה או אחר ו/או לעבוד על מספר חלקים במקביל. 

	הוראות דומות הופיעו בהצעת הקבלן שהגישה התובעת ביום 4.1.96 (נספח ב' לתצהירי העיריה). בהצעה זו, שהפכה לחלק מן החוזה עם קבלתה, מצהירה התובעת: 

"ידוע לי כי בשלבים כפי שפורטו במפרט המיוחד ייתכנו שינויים, וזאת בהתאם לתקציב שיועבר לעירייה ע"י משרד החינוך, וכי העירייה תחתום עם הזוכה במכרז על חוזה שיכלול את שלב א' 1 המהווה חלק משלב א' כפי שמצויין בכתבי הכמויות. 
כן ידוע לי כי עם קבלת תקציב משרד החינוך לבצוע השלבים הנוספים של מבנה ביה"ס, תחתום העירייה עם הזוכה על חוזה לבניית אותו שלב לגביו יתקבל תקציב משרד החינוך".

סעיף 9 לנספח א-1 להצעת הקבלן קובע כי: "העירייה רשאית לבצע רק חלק מהעבודה בהתאם לראות עיניה והתקציב העומד לרשותה". בנספח א-2 להצעת הקבלן נאמר: 

"העירייה מודיעה כי בשלבים כפי שפורטו במפרט המיוחד ייתכנו שינויים וזאת בהתאם לתקציב שיועבר לעירייה ע"י משרד החינוך וכי העירייה תחתום עם הזוכה במכרז על חוזה שיכלול את שלב א-1 המהווה חלק משלב א' כפי שצויין בכתב הכמויות. 
עם קבלת תקציב משרד החינוך לביצוע השלבים הנוספים של מבנה ביה"ס, תחתום העירייה עם הזוכה על חוזה לבניית אותו שלב לגביו יתקבל תקציב משרד החינוך".

3.	ביום 4.1.96 חתמה התובעת על הצעת הקבלן שצורפה לדפי המכרז. היקף העבודות שנקבע בהצעה לגבי כל הפרויקט (שלב א' ושלב ב') הוא 7,913,778 ש"ח (נספח ב' לתצהיר המפקח מטעם העיריה, המהנדס יצחק ונדרוב – להלן: "ונדרוב"). אשר לשלב א' של הפרויקט (שבו עוסקת תביעה זו), הרי שבהצעתה הזוכה של בינעד פורטו העלויות בהתאם לכתבי הכמויות שצורפו (נספח א' לתצהיר דיין). כתב כמויות מס' 1 מתייחס למבני הכיתות, ועלויות הבניה לפיו הן 1,496,657 ₪ לכל אחד משני המבנים של הכיתות (שלב א' כלל שני מבנים). כתב כמויות מס' 2 הינו עבור מבנה מנהלה שלב א', והעלות היא 1,600,331 ₪ (כתב כמויות מס' 3 הינו עבור מבנה המנהלה שלב ב', אשר אין מחלוקת כי לא בוצע). מכאן, שעלות ביצוע שלב א' של הפרויקט, אשר כלל שני מבני כיתות ואת מבנה המנהלה שלב א', הגיעה, לפי כתב הכמויות, לסך של 4,593,645 ₪, ובתוספת מע"מ – 5,374,565 ₪ (ראה גם נספח ו' לתצהיר דיין). 

4.	ביום 4.2.96 העבירה העיריה לבינעד הסכם לחתימה המתייחס לחלק משלב א', אשר כונה "שלב א'1" וכלל את מבנה הכיתות הצפוני וחלק ממבנה המנהלה. במסגרת שלב א'1 הוסכם על ביצוע עבודות בהיקף של 2,100,457 ₪ (נספח ד' לתצהיר דיין, להלן: "ההסכם הראשון"). אישור משרד החינוך באותו שלב היה ע"ס 2,100,457 ₪ בלבד (נספח ה' לתצהירי העיריה), ועל כן נחתם חוזה רק על סכום זה (ונדרוב בסעיף 14 לתצהירו).  התובעת קיבלה באותו יום פקודת התחלת עבודה, בה נאמר כי: "כל התנאים המפורטים בחוזה מספר 30/95 מיום 4.1.96 נכנסים לתוקפם עם הודעתנו זו" (נספח ה' לתצהיר דיין). בינעד חתמה על ההסכם הראשון וביילה אותו, אך העיריה לא חתמה על הסכם זה, אם כי היא איננה מתכחשת לו. התובעת החלה בביצוע העבודות, שכן לעיריה היה חשוב שהכיתות תהיינה מוכנות לתחילת שנת הלימודים, בחודש ספטמבר 1996 (ראה עדותו של מר ונדרוב, מפקח הפרויקט מטעם העיריה, בעמ' 23). מר ונדרוב הסביר כי הפרויקט תוקצב על ידי משרד החינוך, וכי באותו מועד היה כנראה רק אישור עקרוני ממשרד החינוך לביצוע העבודות בהיקף הכולל, אך טרם היה בידי העיריה אישור בכתב; לכן לא נחתם ההסכם הראשון, אך ניתן צו התחלת עבודה (עמ' 23, וראה גם עדות הגזבר בלומנפלד בעמ' 32). 
lawdata - דטהחוק
ביום 21.2.96 שלחה התובעת לעיריה "חשבון מקדמה" בגין התחלת העבודה, על סך של 30% מתוך 4,593,645 ₪, דהיינו בהתאם לעלות העבודה לפי כתבי הכמויות של כל שלב א' של המכרז, ולא רק בגין שלב א'1 (נספח יג' לתצהיר דיין). מר דיין הסביר בעדותו כי כבר באותו מועד היה ברור לצדדים שהכוונה היא לבצע את שלב א' במלואו, אלא שלעיריה היתה בעיה עם האישור של משרד החינוך (עמ' 16). גם ונדרוב אישר בעדותו כי היה ברור מלכתחילה כי עומדים לבצע את שלב א' במלואו (עמ' 25-25). בסופו של דבר,  לא שילמה העיריה לתובעת את המקדמה בהתאם לעלות הכוללת של שלב א', כפי שפורטה בכתבי הכמויות של המכרז, אלא בהתאם לעלות המופחתת (ע"ס 4.1 מליון ₪) שסוכמה בין הצדדים בהסכם השני מיום 17.4.96 (ראה סעיף 49 לתצהיר ונדרוב וסעיף 5 לקמן).

5.	ביום 17.4.96, לאחר שהעיריה קיבלה אישור ממשרד החינוך כי עומד לרשותה תקציב של 4.1 מיליון ₪ לביצוע הפרויקט (נספח י' לתצהירי העיריה), נחתם בין העיריה לבין בינעד הסכם לביצוע שלב א' כולו, תמורת סך של 4.1 מיליון ₪ (להלן: "ההסכם השני"; ראה נספח ז' לתצהירי הנתבעת וכן נספחים א'-ב' לתצהיר דיין). ונדרוב מדגיש בתצהירו כי התובעת לא ביצעה עד לחתימת הסכם זה עבודה כלשהי שלא נכללה בהסכם הראשון, שהתייחס לשלב א'1 בלבד (סעיף 18). ההסכם השני כלל בתוכו את מסמכי המכרז, ונקבע בו כי תקופת הביצוע של שלב א' בשלמותו תהא 7 חודשים ממועד קבלת צו התחלת עבודה. להסכם צורף נספח בדבר תנאי תשלום והצמדה (נספח ז' להסכם שצורף כחלק מנספח א' לתצהיר דיין, להלן: "נספח תנאי תשלום"). הנספח קובע לאמור:
"א. תנאי תשלום;
	1. 30% מקדמה – עם התחלת העבודות הקבלן יגיש חשבון על הסכום הנ"ל. מהנדס העיריה יאשר את החשבון ויגישו לגזברות העיריה. המקדמה תשולם תוך 45 יום מקבלת החשבון המאושר בגזברות העיריה... 
	2. 30% נוספים ישולמו בגמר שלד הבניין... התשלום על סמך חשבון מצטבר אחרון כולל פירוט כמויות וטופס התייקרויות...
	3. 30% בגמר שלב טיח וריצוף יהיה על סמך חשבון מצטבר של הקבלן כולל פירוט כמויות + התייקרויות ופירוט עבודות חריגות...
	4. 10% עם גמר עבודות הבניה והפיתוח על סמך חשבון סופי מצטבר + כמויות מצטברות + התייקרויות ופירוט עבודות חריגות...
...
כל התשלומים המפורטים לעיל, כפופים לשחרור כספים בהתאם, ע"י משרד החינוך ו/או מפעל הפיס" [ההדגשה בקו במקור – ע.ב.].

מכיוון שהסכום שעמד לרשות העיריה באותו מועד (4.1 מיליון ₪) היה נמוך מן העלות של בנית שלב א' לפי כתבי הכמויות שהכינה התובעת במסגרת הצעתה למכרז  (עלות זו היתה בסך 5,374,565 ₪) - נאלצה העיריה, בד בבד עם חתימת ההסכם השני, להפחית חלק מן העבודות המפורטות בכתב הכמויות, באופן שיביא לכך שהעלות הכוללת של שלב א' תהא 4.1 מיליון ₪ בלבד. המפקח ונדרוב הסביר כי ההפחתות שנעשו מתייחסות לאותן עבודות שהעיריה תוכל להשלים בעצמה אם לא תקבל אישור תקציבי נוסף לפרויקט כולו (עמ' 25). ההפחתות הוכנו על ידי מר ונדרוב, ושני הצדדים חתמו על רשימת ההפחתות ועל מסמך "דף ריכוז כללי - לשלב א'", בו סוכמו סכומי ההפחתה (נספחים ו'-ז' לתצהיר משה דיין). במסמך עליו חתמו הצדדים ביום 17.4.96 צויין סכום החוזה המקורי (5,374,565 ₪), וכן סכום החוזה לאחר ההפחתה (4.1 מליון ₪), וכן צויין: "ההפחתה לפי רשימה" שצורפה. 

6.	ממכתבים ששלחו התובעת ובא-כוחה לעיריה במחצית השניה של שנת 1996 (החל מחודש אוגוסט), עולה כי חלו עיכובים בתשלום הסכומים שהגיעו לבינעד עד אותו מועד. עוד עולה כי הסיבה לעיכוב בתשלום לבינעד נעוצה בעיכוב העברת הכספים על ידי משרד החינוך (ראה נספחים יג'-טז' לתצהיר דיין). במכתבה של סגנית מנהל אגף בינוי ותקצוב במשרד החינוך, גב' אידה רוזנפלד, מיום 5.12.96, נאמר: "בשל ניצול גבוה בתקנות התקציב לבנייה עוכבו תשלומים לרשויות המקומיות. לאחרונה נפתרו חלק מהבעיות אולם התשלום לעירית הוד-השרון בגין בניית בי"ס איזקסון אכן יבוצע ואנו מקוים שבימים הקרובים תזוכה העיריה בסכומי החשבונות שאושרו על ידינו".

7.	בחודש פברואר 1997 נחתמה בין הצדדים "תוספת להסכם", בה נקבע כי בינעד תבצע עבודות נוספות, מעבר לאלו עליהן הוסכם בהסכם השני מיום 17.4.96, בעלות של 300,000 ₪ נוספים (נספח ט' לתצהיר דיין, להלן: "התוספת הראשונה"). בסעיף 3 לתוספת נקבע כי התמורה שתשולם לקבלן תהא בהתאם לנקוב בכתב הכמויות המצורף לתוספת, אך לא תעלה בשום מקרה על 300,000 ₪. בסעיף 4 לתוספת נקבע כי "מועדי התשלום יהיו בהתאם לאמור בחוזה 30/95" (דהיינו, בהתאם לנספח תנאי התשלום של חוזה המכרז). תוספת זו נחתמה בעקבות אישור שנתקבל ממשרד החינוך לתוספת תקציב בסך 300,000 ₪ (ונדרוב בסעיף 32 לתצהירו ונספח יא'2 לתצהירי הנתבעת). אך העבודות הכלולות בתוספת זו בוצעו בפועל לפני שנחתמה התוספת הראשונה (המפקח ונדרוב בעמ' 26). מדובר, אפוא, בעבודות שנגרעו מן החוזה מיום 17.4.96 ואושרו לביצוע עם קבלת האישור התקציבי, כפי שנרשם במפורש בתוספת ("נגרעו ממסמכי החוזה ומוחזרים במסגרת ההגדלה של החוזה המקורי").   

8.	בחודש אפריל 1997 הגישה בינעד לעיריה "חשבון טרום סופי" (נספח ח'1 לתצהיר דיין), בו צויין כי עלות העבודות שבוצעו עד אותו מועד, לרבות התייקרויות, הינה בסך 5,245,360 ₪, וכי מתוכם על העיריה לשלם 90% שהם 4,720,824 ₪ (התשלום האחרון בשיעור של 10% משולם רק עם השלמת הבניה – ראה נספח ז' הנ"ל). עוד צויין בחשבון כי העיריה שילמה כבר, עד אותו מועד, סך של 4,113,241 ₪, ולכן היתרה לתשלום הינה 607,583 ₪. על גבי החשבון רשם המפקח מטעם הנתבעת, המהנדס ונדרוב, כי הוא מאשר את החשבון על סך מצטבר של 4,720,824 ₪, כולל התייקרויות ומע"מ, כפי שביקשה התובעת. 

9.	בחודש אוגוסט 1997 השלימה בינעד את שלב א' של הפרויקט, ומסרה את מבנה בית הספר לעיריה (סעיף 29 לתצהיר דיין; עדותו של מר ונדרוב בעמ' 27). בכך הושלמו  ונמסרו לעיריה כל העבודות שביצעה בינעד בפרויקט. אך רק בחודש אוקטובר 1997, לאחר שכבר נסתיימו עבודות הבניה, חתמו הצדדים על התוספת השניה להסכם, הכוללת  עבודות נוספות שעלותן 725,000 ₪, ואשר כבר בוצעו (נספח יב' לתצהיר דיין – להלן: "התוספת השניה"). כך אישר המפקח ונדרוב בעדותו (עמ' 26). גם בתוספת השניה, כמו בתוספת הראשונה להסכם, נקבע כי התמורה תשולם לקבלן בהתאם לכתב הכמויות המצורף לתוספת, וכי מועדי התשלום ותנאי ההצמדה יהיו בהתאם לאמור בחוזה 30/95 (חוזה המכרז). 
 
קודם לחתימת התוספת השניה, בחודש יוני 1997, פנתה בינעד במכתב לעיריה וביקשה ארכה להשלמת ביצוע עבודות בניה ופיתוח עד יום 31.8.97 (נספח יח' לתצהיר דיין). במכתבה נתנה בינעד מספר נימוקים מדוע יש להאריך את תקופת ביצוע החוזה, והם: היקף החוזה הוגדל פעמיים (פעם ב-300,000 ₪ ופעם ב-725,000 ₪); ההוראה לביצוע עבודות פיתוח ניתנה רק "בימים אלו"; המגרש עליו הוקם מבנה הכיתות שלב ב' (הכוונה לשלב א'2) לא היה פנוי בעת הוצאת צו התחלת עבודה; ואי-קבלת תשלומים במועדים הנקובים בחוזה, הביאה להפסקת עבודתם של קבלני המשנה. יוער כי מנוסח  המכתב ברור כי הצדדים ידעו לפחות כבר אז על הכוונה להגדיל את היקף החוזה, ואף היו מודעים להיקף ההגדלה הצפוי במדויק, כפי שסוכם בשתי התוספות.
 
10.	מהשתלשלות העניינים המפורטת לעיל, עולה כי בשל בעיה תקציבית הפחיתה העיריה מן ההסכם שנחתם ביום 17.4.96 שורה של עבודות, אשר היה ברור כי יבוצעו בסופו של דבר. עבודות אלו אכן בוצעו במלואן על ידי התובעת, אלא שההסכם לביצוען נחתם רק בדיעבד בצורת שתי תוספות, לאחר שהעבודות הכלולות בהן כבר הושלמו (ונדרוב בעמ' 26). לכן רשם המפקח ונדרוב על גבי חשבונות שהוגשו לו על ידי התובעת, בהתייחסו לסעיפים שונים: "עבודות שנגרעו בעת חתימת החוזה והוחזרו במהלך העבודה" (סעיף 17 לתצהיר דיין ועדות ונדרוב בעמ' 26). במכתבו לעיריה מיום 1.4.97 (נספח י' לתצהיר דיין), כותב ונדרוב כי העבודות שכבר בוצעו על ידי התובעת עד לאותו מועד הן בסכום של 5,322,904 ₪, בעוד שהחוזים שנחתמו עד אז היו על סך של 4.4 מליון ₪ בלבד (החוזה מיום 17.4.96 ע"ס 4.1 מליון ₪ והתוספת הראשונה ע"ס 300,000 ₪). דבר זה גרם לתובעת הפסד, שכן התשלומים החלקיים שהגיעו לה נגזרו באחוזים מהיקף החוזה הכולל (30% כמקדמה, 30% בגמר שלד, 30% בגמר טיח וריצוף והיתרה בחשבון סופי: נספח ז' לחוזה המכרז). תשלומים חלקיים אלו שולמו לתובעת בהתאם לחוזה בסך 4.1 מליון ₪, אשר תאם את התקציב שאושר לעיריה באותה עת, ולא בהתאם לקצב התקדמותה של התובעת בשטח שהיה בהיקף של כ- 5.3 מליון ₪. רק עם עריכת התוספות להסכם, לאחר ביצוע העבודות, ועם הגשת החשבון הסופי – קיבלה התובעת 100% מן התשלומים שהגיעו לה בגין ביצוע הפרויקט הכולל (כולל פיצוי בגין התייקרויות). דבר זה נבע מהמתנה של העיריה לאישור תקציבי לעבודות שכבר בוצעו. מהנדס העיריה סירב לאשר לתובעת להגיש חשבון סופי עד לקבלת אישור תקציבי (נספח ח'3 לתצהיר דיין). בסופו של דבר, נאלצה העיריה לשלם את עלות התוספת השניה מתקציבה, לאחר שהתברר כי היא לא תקבל כספים נוספים ממשרד החינוך (ונדרוב בסעיף 33 לתצהירו). 
   
ונדרוב הסביר כי היה צורך להתקדם בפרויקט בקצב שהקדים את אישורי התקציב של משרד החינוך, על מנת שניתן יהיה לפתוח במועד את שנת הלימודים בבית הספר שבנתה התובעת (עמ' 28). כך, המציאות שנוצרה בשטח עקב ביצוע העבודות על ידי התובעת הקדימה בחלקה את מועדי החתימה על ההסכם והתוספות לו. על דרך התנהלות זו של העיריה מלינה התובעת. דא עקא, התובעת היתה שותפה מלאה לדרך התנהלות זו, שמצאה את ביטויה בהסכמים שבין הצדדים ובמסמכים שהוחלפו ביניהם. עניין זה יבואר בהמשך.  

11.	ביום 10.8.97 שלחה בינעד לעיריה "חשבון סופי" (נספח ח'2 לתצהיר דיין). בחשבון צויין כי סך כל העבודות שבוצעו הינו 5,630,182 ₪, מתוכם אושרו בחשבון טרום סופי 4,720,824 ₪; לכן, היתרה לתשלום בחשבון הסופי היתה בסך 909,358 ₪. התובעת אינה מכחישה את העובדה שסכום זה שולם לה במלואו (דיין בעמ' 20). עד למועד זה, וגם שלוש שנים לאחריו, אין כל ראיה על דרישה שהעלתה התובעת לקבלת פיצוי בגין איחור בתשלומים מצד העיריה עקב פיצול שלבי הבניה, או בשל עיכוב בקבלת כספים ממשרד החינוך. 

רק ביום 31.12.00 פנה לעיריה רו"ח אילן שגב, בשם התובעת, במכתב שכותרתו "חשבון סופי, כימוי נזקים וריבית", בו טען לנזקים ולהפסדים שנגרמו לתובעת בשל התמשכות הבניה והעיכוב בהעברת תשלומים, בסך כולל של 4,806,934 ₪ (נספח יט' לתצהיר דיין, וראה גם חוות דעתו של רו"ח שגב שהוגשה בתיק זה). בחקירתו טען דיין כי נפגש עם גזבר העיריה עם תום הבניה והעלה בפניו טענות לנזקים שנגרמו לו בשל עיכוב בתשלומים. לדבריו, גזבר העיריה הורה לו להעלות טענותיו על הכתב. דיין הסביר כי מצבה הקשה של החברה הוא שמנע ממנו לפנות לעיריה בכתב בעניין זה קודם לכן (עמ' 16-17). משלא נענו דרישות התובעת לפיצוי, השתהתה תקופה נוספת והגישה את התביעה בתיק זה רק ביום 13.6.02.

12.	בכתב התביעה הסכימה התובעת כי בהתאם למסמכי המכרז, היתה העיריה רשאית, בהתחשב במגבלותיה התקציביות, לחלק את העבודה בצורה עניינית לשני שלבים: שלב א' ושלב ב'; את שלב א' היתה רשאית לפצל גם כן לשניים - שלב א'1 ושלב א'2, בהתאם להגדרתם במכרז. אלא שלטענת התובעת, פיצלה העיריה את העבודה באופן מלאכותי,  כאשר הפחיתה מכתבי הכמויות שהכינה התובעת למכרז סעיפים שונים, באופן שהיקף העבודה יתאים לתקציב שהיה ברשותה. מכיוון שהפיצול לא היה ענייני אלא טקטי, נדרשה התובעת בסופו של דבר לבצע את העבודות שכביכול הופחתו מן ההסכם. בהתנהלות זו של העיריה יש משום הפרת חוזה וחוסר תום לב בקיום החוזה. 

התובעת איננה מכחישה כי קיבלה בסופו של דבר תשלום עבור כל העבודות שבוצעו, לרבות אלו שעליהן סוכם רק תוך כדי התקדמות העבודה. אלא שלטענתה, מכיוון שהעיריה ידעה מלכתחילה שבסופו של דבר יבוצעו כל העבודות שהופחתו, בעלות הנקובה בכתב הכמויות, התשלומים החלקיים היו צריכים להיגזר באחוזים מעלות כוללת זו, ולא מן הסכום שאושר לעיריה על ידי משרד החינוך בכל שלב ושלב. עוד נטען בכתב התביעה כי העיריה אחרה בתשלום גם של הסכומים שלא היו שנויים במחלוקת. כתוצאה מן העיכובים בתשלומים נגרמו לתובעת נזקים רבים, לרבות נזקי ריבית, הוצאות הנובעות מהתמשכות העבודות, ואובדן רווח אלטרנטיבי. 		  

13.	בכתב ההגנה חלקה הנתבעת על הטענה לפיה חלוקת העבודה לשלבים יכולה היתה  להתבצע באופן אחד בלבד, וכל חלוקה אחרת מהווה הפרה של ההסכם. העיריה הדגישה את העובדה שבכל מסמכי המכרז הובהר במפורש כי היא זכאית לפצל את העבודה ולהקטין את היקפה, בהתאם לכספים שיועברו לה ממשרד החינוך, ומכאן שהיא נהגה בתום לב, תוך גילוי מלא כלפי התובעת. בניגוד לטענת התובעת, ההפחתה עליה החליט המפקח לא היתה הפחתה מלאכותית, אלא הפחתה עניינית, אשר נבעה מכך שלרשות העיריה עמד תקציב מוגבל. מרבית ההפחתות התייחסו לעבודות גמר שניתן היה לבצע בשלב מאוחר יותר. 

עוד נטען בכתב ההגנה כי העיריה לא פיגרה בביצוע תשלומים לתובעת. הכספים שולמו לתובעת מיד כשהועברו לעיריה ממשרד החינוך, בתוספת הפרשי הצמדה. מכל מקום, התובעת הגישה לעיריה חשבון סופי עם גמר העבודות בפרויקט, מבלי להעלות כל טענה בדבר נזקים או עיכובים בתשלום. מיום הגשת החשבון הסופי ועד מועד הגשת התביעה חלפו כחמש שנים, והשיהוי הניכר בהגשת התביעה מדבר בעד עצמו. 	

ב.	טענות הצדדים

14.	בסיכומיה טוענת התובעת כי עניינה של התביעה בניסיון של העיריה ליהנות מכל העולמות: מחד, למרות שלא היה בידה תקציב מספיק, היא עמדה על ביצוע התכנית הכוללת של בניית בית הספר, על שני שלביה. מאידך, ביקשה היא לשמור על מראית עין של תקינות מינהלית, בכך שלא התקשרה, לפחות לא באופן רשמי, בחוזה שלא היה לה אישור תקיציבי עבורו. דרך פעולה זו היתה מנוגדת להוראות החוזה, ואף מנוגדת לחובת תום הלב. העיריה היתה רשאית לחלק את העבודה חלוקה עניינית, בהתאם לשלבים שנקבעו במסמכי המכרז, אך לא היתה רשאית להפחית באופן מלאכותי את העבודות שהופחתו על ידי המפקח (ראה נספח ח' לתצהירו), כאשר כל מטרתה של ההפחתה היתה להביא לכך שעלות העבודות המאושרות יתאים לתקציב שהיה בידי העיריה אותה עת. מכיוון שהיה מדובר בהפחתה שהיא מלאכותית – נדרשה התובעת לבצע את העבודות שהופחתו עוד בטרם אושרה לעיריה תוספת התקציב עבורן. כך, כבר בחודש אפריל 1997, בשעה שלעיריה היו אישורים ממשרד החינוך על סך של 4.4 מיליון ₪ בלבד, ציין המפקח במכתב לעיריה (נספח י' לתצהיר דיין) כי אומדן עלות העבודות שכבר בוצעו מסתכם בכ- 5.3 מיליון ₪.

זכותה של התובעת לתשלומים הנגזרים מן ההיקף המלא של העבודות שבוצעו בסופו של דבר נובעת גם מן האמור בשתי התוספות להסכם. בתוספות אלו, בהן הוגדל היקף העבודות, נקבע כי "מועדי התשלום ותנאי ההצמדה יהיו בהתאם לאמור בחוזה 30/95". התובעת סבורה כי יש לפרש משפט זה כך שסכומי התוספת יחשבו כאילו נכללו בהסכם מלכתחילה, ולכן שיעורי התשלומים היו צריכים להיגזר מן ההיקף המלא של ההסכם, כולל התוספות. התובעת מדגישה כי בשל דרך התנהלותה של העיריה - תוספות אלו נחתמו לאחר שהעבודות הכלולות בהן כבר בוצעו.

התובעת מודה כי העיריה שילמה בסופו של דבר עבור כל העבודות שבוצעו. אולם לטענתה, לעובדה שהתשלומים נגזרו באחוזים מן הסכום הראשוני, בגובה 4.1 מיליון ₪, ולא מן הסכום הסופי, שהוא 5.3 מיליון ₪, כאשר היתרה שולמה רק עם תום הבניה, גרמה לה נזקים כבדים, כפי שפורט בחוות דעתו של רו"ח אילן שגב. יתר על כן, העיריה פיגרה גם בביצוע התשלומים על פי ההסכם המקורי, וביום 20.11.96, לאחר שנמסר כבר מבנה הכיתות הראשון, עמד החוב השוטף של העיריה לתובעת על סך של כ-2.2 מיליון ₪. פיגורים אלו הסבו לתובעת נזקים קשים, עד כדי איום ממשי על המשך פעילותה. 
התובעת דוחה הטענה לפיה היא לא העלתה כל טענה על עיכוב בתשלומים במהלך ביצוע העבודות ובשנים לאחר מכן, ומצביעה על כך שהחשבון הראשון שהוגש לעיריה היה בגובה 30% מהיקף ההסכם המלא (דהיינו בהתאם לעלויות שננקבו בכתבי הכמויות), וכן על מספר מכתבים בהם דרשה מן העיריה להסדיר את התשלומים המגיעים לה. התובעת גם מסבירה כי אין לייחס להגשת החשבון הסופי את ה"סופיות" שהנתבעת מייחסת לכך, וזאת משום שכאשר פנתה בעניין זה אל גזבר העיריה, עם סיום העבודות, הלה הורה לה לשטוח טענותיה בכתב, בנפרד מן החשבון הסופי.

15.	בסיכומיה טוענת העיריה כי שתיקתה של התובעת במשך כל תקופת ביצוע העבודות, כמו גם בשנים שחלפו מיום הגשת החשבון הסופי ועד למועד הגשת התביעה, מלמדת על כך שהנתבעת קיימה את כל תנאי החוזה. התנהלות זו של התובעת איננה תמת לב ופוגעת בציפיות הלגיטימיות של העיריה. התובעת איננה יכולה להתכחש כעת לחשבון הסופי שהגישה לעיריה עם תום ביצוע העבודות, ואשר שולם לה במלואו. שני הצדדים ידעו כי בכוונת העיריה לבנות את שלב א' כולו, ושני הצדדים ידעו כי לעיריה אין התקציב הדרוש לשם כך וכי עליה לפעול להשגת תקציבים נוספים ממשרד החינוך. התובעת איננה יכולה להתכחש בדיעבד להסכמתה לדרך פעולה זו.

העיריה מדגישה את העובדה שבמסמכי המכרז צויין "ברחל ביתך הקטנה" כי העיריה רשאית לשנות את היקף הפרויקט, להקטינו או לבצעו בשלבים, ללא הגבלה, לרבות לפי התקציב שיאושר לצורך כך. ואמנם, העיריה פיצלה את הפרויקט לשלבים, בידיעת ובהסכמת התובעת. גם אם ביצעה התובעת בסופו של יום עבודות שקדמו לתשלומים נעשה הדבר נעשה בהסכמה, לאור העובדה שהתובעת הכירה את פרוצדורת התשלומים של משרד החינוך. עוד נטען על ידי הנתבעת, כי חלק מן העיכובים בהשלמת הבניה, אשר התובעת טוענת כי גרמו לה נזקים בגינם היא דורשת פיצוי מן העיריה, הינם תולדה של ליקויים בעבודות התובעת. אשר לטענה בדבר עיכובים בביצוע התשלומים, מציינת העיריה כי התובעת ידעה והסכימה לכך שכל תשלום מותנה בקבלת הכסף ממשרד החינוך (נספח ז' למכרז), כך שהיא איננה יכולה להתלונן על עיכובים שנגרמו מטעם זה. 

ג.	דיון והכרעה

1.	הפרת ההסכמים או העדר תום-לב בקיומם

16.	האם הפרה העיריה את ההסכמים בינה לבין התובעת, ולחלופין: האם נהגה בחוסר תום-לב בקיומם, כאשר שילמה לתובעת תשלומים הנגזרים מהיקף העבודות כפי שנקבע בהסכם מיום 17.4.96, ולא מהיקף העבודות שבוצעו בפועל? זו השאלה העיקרית השנויה במחלוקת בתיק דנן. אם התשובה לשאלה זו חיובית, יש להוסיף ולבחון מהם הנזקים שנגרמו לתובעת כתוצאה מכך. 

מבחינה עובדתית, המחלוקת בין הצדדים מצומצמת ביותר. העיריה איננה מכחישה את הטענה העיקרית של התובעת, לפיה התכוונה מלכתחילה לבצע את הפרויקט במלואו, על כל שלביו. הדבר היה גלוי וברור כבר במסמכי המכרז בהם צויין כי הפרויקט כולל הן את שלב א' והן את שלב ב'. המהנדס ונדרוב, המפקח מטעם העיריה, הסכים כי אין זה מן הנמנע שהעיריה לא חתמה על ההסכם הראשון, מיום 4.2.96, משום שידעה כי מדובר אך ורק ב"תחנה" בדרך לחוזה המלא (עמ' 22). ונדרוב, שעדותו היתה מהימנה ללא דופי, גם הודה כי מתחילת העבודות ידע שהפרויקט לא יגמר במבנה כיתות אחד, וכן הודה כי העיריה פעלה כל העת להשיג תקציב לשלב א' כולו, על סך כ- 5 מיליון ₪ (עמ' 22). המחלוקת בין הצדדים נוגעת בעיקר לפרשנותם של ההסכמים עליהם חתמו הצדדים, קרי:  מסמכי המכרז ושתי התוספות להסכם בהן הוגדל היקף העבודות, והשאלה היא האם הם מתירים לעיריה לנהוג כפי שנהגה. כמו כן מתעוררת השאלה האם בנסיבות המקרה דנן, ולנוכח מכלול הוראות ההסכם, יש משום חוסר תום-לב בהתנהלותה של העיריה כלפי התובעת. 

17.	העיריה סבורה כי אין לפרש את הסכמי המכרז כאילו התירו לה חלוקה של ביצוע העבודות בדרך אחת בלבד (בהתאם לשלבים שבסעיף 00.02 למכרז). כמו כן, העיריה סבורה כי אין ללמוד מן התוספות המאוחרות להסכם שהתשלומים עבור העבודה צריכים היו להיגזר מעלות הפרויקט כולו, כפי שאושרה בסופו של דבר. לטענתה, אין כל דופי בכך שהעיריה חתמה על הסכם בכתב שהיה "מצומצם" בשל העדר אישור תקציבי, אף שהתכוונה מלכתחילה לבצע את הפרויקט במלואו, שכן הדברים היו גלויים וברורים ודבר לא הוסתר מן התובעת. 

לאחר בחינת ההסכמים והראיות שלפני, הגעתי לכלל מסקנה כי הדין הוא עם העיריה. בשום מקום לא טענה התובעת כי העיריה הסתירה ממנה את דרך פעולתה.  העיריה הבהירה לתובעת לאורך כל הדרך כי מטרתה היא מימוש הפרויקט במלואו. בד בבד היא הבהירה לתובעת כי התקציב לפרויקט מגיע ממשרד החינוך, וכי היא כפופה לתקציב זה בשני מובנים: האחד, שהיא איננה יכולה להתקשר בהסכם לביצוע עבודות בהיקף העולה על הסכומים שאושרו בפועל על ידי משרד החינוך; והשני, שהכספים המגיעים לתובעת עבור עבודות שבוצעו - ישולמו לה רק לאחר שיועברו לעיריה ממשרד החינוך. התובעת הצהירה בהסכם כי בעת חתימתו טרם נתקבל אישור משרד החינוך לכל הפרויקט (סעיף 2 לעיל). מנהל התובעת, מר דיין, העיד כי עיקר עבודתה של התובעת היה עבור גופים ציבוריים ממשלתיים, ואמר: "את פרוצדורת התשלום של משרד החינוך אני מכיר" (עמ' 13).

התובעת ידעה היטב כי התוכנית הינה להקים בית ספר אשר יכלול הן את המבנים המנויים בשלב א'1 של הפרויקט, הן את המבנים שבשלב א'2 של הפרויקט, והן את המבנים המנויים בשלב ב' של הפרויקט. התובעת גם ידעה, כבר בעת שניגשה למכרז, כי לעיריה אין תקציב מספיק לצורך השלמת הפרויקט, ולכן ייתכן שהפרויקט ייבנה בשלבים. הדברים הללו כתובים במפורש במסמכי המכרז (ראה הציטוט בסעיף 2 לעיל). התובעת הצהירה מפורשות בהצעת הקבלן כי היא מודעת לכך שייתכנו שינויים בשלבי הפרויקט בהתאם לאישור התקציב ממשרד החינוך, וכי העיריה תוכל להקטין את היקף הפרויקט או לבטל חלק ממנו בשל העדר תקציב (ראה סעיף 2 לעיל).  לכן אין בסיס לטענת התובעת בסיכומיה כי העיריה "התחכמה" עם התובעת, והקטינה את היקף החוזה באופן מלאכותי. אם התובעת לא היתה מעוניינת להיכנס לפרויקט אשר היקפו איננו ודאי, היא היתה יכולה להימנע מלגשת למכרז.

נוכח הגילוי המלא מצד העיריה, לא ברור מדוע התובעת עטה בסיכומיה על עדותם של עדי העיריה כמוצאת שלל רב. התובעת מפנה לעדותם של הגזבר ושל המפקח, אשר הודו כי הכוונה היתה מלכתחילה לבצע את הפרויקט כולו. אלא שכאמור, הדבר עולה בבירור ממסמכי המכרז עצמו ואין בכך כל חידוש. התובעת מצביעה גם על עדותו של המפקח, לפיה מטרת ההפחתות שביצע בהסכם מיום 17.4.96 היתה להביא את ההסכם למסגרת התקציב שעמד אותה עת לרשות העיריה, קרי: 4.1 מליון ש"ח (עמ' 25, וכך גם העיד הגזבר בעמ' 33). אך עדות זו איננה מלמדת על פסול כלשהו בהתנהלות העיריה. הכל היה ברור וגלוי, ושני הצדדים פעלו מתוך שיתוף פעולה, כדי להתגבר על בעיית התקציב של העיריה, שהוצהרה כבר בחוזה המכרז (סעיף 00.17 וראה הציטוט בסעיף 2 לעיל).

18.	התובעת נאחזת בטענה כי מסמכי המכרז אמנם התירו לעיריה להקטין את היקף הפרויקט, אך זאת בדרך אחת בלבד – בהתאם לשלבי הביצוע המפורטים בסעיף 00.02 למכרז, וכל חלוקה אחרת של העבודות מהווה הפרה של ההסכם. אלא שטענה זו איננה עולה בקנה אחד עם לשון הוראת סעיף 00.17 למכרז, כמו גם עם הוראות סעיפים 00.18 ו-00.20 (ראה הציטוט בסעיף 2 לעיל). סעיף 00.17 קובע מפורשות כי העיריה רשאית  להקטין את היקף הפרויקט או לבצעו בשלבים, בהתאם לתקציבה. משמע, ביצוע הפרויקט בשלבים, בהתאם לחלוקה עליה מצביעה התובעת (שלב א'1, שלב א'2 ושלב ב') הוא רק אחת מן האפשרויות. האפשרות האחרת היא הקטנת היקף הפרויקט בדרך אחרת. בדומה, סעיף 00.18 קובע את זכותה של העיריה להקטין או להגדיל כמויות בסעיפים שונים בכל שיעור שהוא, או לבטל סעיפים, מבלי לתת תוספת או פיצוי לקבלן. העיריה פעלה בדיוק בהתאם להוראה זו. גם הוראת סעיף 00.20, המקנה למפקח את הסמכות לקבוע את סדר העדיפויות לביצוע חלקי המבנה השונים, מלמדת כי אין דופי בהפחתות שביצע המפקח מכתבי הכמויות של התובעת, תוך הסכמה מלאה של התובעת וחתימתה על מסמך ההפחתות. התובעת מתעלמת מהוראות סעיפים אלו.

לאור לשונו המפורשת והברורה של ההסכם, ומרחב הפעולה שהוא מותיר לעיריה, התעקשותה של התובעת על הבחנה בין "הפחתה עניינית" של העבודות לבין "הפחתה מלאכותית" איננה במקומה. העיריה היתה רשאית להתאים את היקף העבודות לתקציב שעמד לרשותה, וכך עשתה. כך נאמר במפורש בסעיף 00.17 כי היא רשאית לפצל את הפרויקט לשלבים או להקטין את היקפו "בהתאם לתקציב העיריה", דהיינו: בדיוק מן הטעם שבשלו בוצע הפיצול עליו מלינה התובעת. השאלה כיצד בחר המפקח אילו עבודות להפחית איננה ממן העניין, שכן ההסכם מותיר לו את מלוא שיקול הדעת בביצוע ההפחתות. המפקח ונדרוב הודה בפה מלא כי המטרה היתה להביא את היקף ההסכם לסכומים שעמדו באותה עת לרשות העיריה, והתובעת איננה טוענת כי לא הבינה, בעת שחתמה על ההסכם הכולל את ריכוז ההפחתות, כי זו היתה מטרתן. דיין הודה בחקירתו,  בניגוד למשתמע מתצהירו (סעיפים 11-15), כי ההפחתות לא "הושתלו" בחוזה ללא ידיעתו, אלא נעשו בגלוי והוא אף חתם עליהן (עמ' 16). חתימה זו מהווה הסכמה נוספת מצד התובעת לאופן ביצוע ההפחתות, אשר התובעת איננה יכולה להתכחש לה בדיעבד.

למעלה מן הדרוש אוסיף כי לא ברור כיצד היה מוטב מצבה של התובעת לו חילקה העיריה את הפרויקט בהתאם לשלבי הביצוע שבסעיף 00.02 להסכם (שלב א' ושלב ב'). במקרה כזה היתה התובעת מקבלת בשלב הראשון תשלומים הנגזרים מהיקפו המלא של שלב א'1 לפרויקט, ומאוחר יותר היתה מקבלת תשלומים הנגזרים מהיקפו המלא של שלב א'2. דהיינו, בין שחלוקת הפרויקט היתה נעשית בהתאם לשלבי הביצוע, ובין שנעשתה בדרך של הפחתת סעיפים מכתבי הכמויות, התוצאה היא אחת - התשלומים נגזרים מהיקפים מוקטנים של הפרויקט, ולא מן הסכום הכולל הנקוב בכתבי הכמויות שהכינה התובעת למכרז.

19.	אין לפני טענה לפיה בפועל עמד לרשות העיריה מלוא הסכום הדרוש לפרויקט כבר במועד התחלת הבניה (4.2.96), או במועד החתימה על ההסכם הראשון (17.4.96), וכי היא הסתירה זאת מן התובעת על מנת להקטין את התשלומים המגיעים לה. כמובן שאם זה היה המצב, היה בהתנהלות העיריה משום הטעיה וחוסר תום לב. התובעת לא טענה בשום שלב כי מלכתחילה היתה לעיריה הרשאה על הסך המלא של העבודות (כ-5.3 מיליון ₪), וממילא התשלומים ששולמו לה נגזרו מהיקף עבודות בסך של 4.1 מיליון ₪, וזאת בידיעתה והסכמתה בכל שלבי ההסכם וביצועו. 

כך גם אין טענה כי העיריה הציגה תחילה מצג, לפיו בכוונתה לשלם לתובעת סכומים הנגזרים מהיקף העבודות המלא, כפי שפורטו בכתבי הכמויות של התובעת, ובדיעבד התנערה  מהתחייבות זו. דיין אמר בעדותו כי כאשר החלה התובעת בביצוע העבודות של שלב א'1 ביום 4.2.96, נאמר לו שיהיה עדכון והגדלה של היקף העבודות בהמשך, וכן אמר כי הוא יצא מנקודת הנחה שיש לעיריה כיסוי כספי לעבודות שהתובעת צריכה לבצע (עמ' 14). כמו כן, העיד דיין כי הבין שהתשלומים יהיו "לפי שווי העבודות שאני אמור לבצע" (עמ' 16). לכן הגיש לעיריה חשבון מקדמה, בחודש פברואר 1996 על סך של 30% משווי העבודות הכולל, בהתאם לכתבי הכמויות של התובעת (נספח יג'). אולם נוכח לשון ההסכמים, הכוללים הצהרה מפורשת של העיריה כי אין לה עדיין תקציב למימון הפרויקט כולו (סעיף 00.17) - לא ברור על מה התבססו הנחות אלו של דיין, וקשה להאמין שאכן כך הניח. 

משמעות טענתה של התובעת, הינה שהעיריה היתה אמורה לאשר לה תשלומים  באופן החורג ממסגרת התקציב שאושר לה, דבר שכמובן אין לקבל. התובעת הבינה זאת היטב. לכן החלה בעבודות על סמך ההסכם הראשון, מיום 4.2.96, המתייחס לשלב א'1 בלבד, והמשיכה בעבודות גם לאחר שהובהר לה בהסכם השני, מיום 17.4.96, כי היקף העבודות יופחת לסך של 4.1 מיליון ₪ בלבד. אין לפני ראיה למחאה כלשהי מצידה כנגד ההפחתות שביצע המפקח, או כנגד העובדה שהמקדמה שולמה לה בסופו של דבר בהתאם להיקף העבודות המוקטן הקבוע בחוזה, ולא על-פי היקף העבודות הכולל שהופיע בכתב הכמויות של המכרז. במכתבו של דיין לעיריה מיום 15.6.97 הוא מאשר: "היקף החוזה הוגדל פעמיים. החוזה המקורי היה ע"ס 4,100,000 ₪. הגדלה ראשונה לסך 4,400,000 ₪, והגדלה שניה וסופית לסך של 5,125,000 ₪" (נספח יח' לתצהירו). אין במכתב זה זכר לטענת התובעת כי היה על העיריה לשלם לתובעת בהתאם לכתבי הכמויות של הצעת התובעת למכרז, ולא על-פי היקף העבודות שסוכם בחוזה. 

עובדה זו, לבד מן המניעות שהיא מקימה כנגד התובעת, מלמדת על כך שהתובעת לא הופתעה מן ההפחתות. הדבר גם מעיד על ציפיותיה של התובעת בעת החתימה על ההסכמים. התנהגות התובעת במהלך ביצוע ההסכם, מלמדת יותר מכל על הפרשנות שהיא עצמה העניקה להסכמים. מסתבר, אפוא, שהתובעת לא מצאה כל דופי בדרך התנהלותה של העיריה – מה גם שדרך זו מעוגנת כדבעי בלשון ההסכם. התובעת לא הביעה במהלך הפרויקט מחאה כלשהי על התנהלות העיריה, ולא העלתה טענה לנזקים שנגרמו לה או לעיכובים בתשלומים. היא הגישה לעיריה ביום 10.8.97 "חשבון סופי" ששולם לה במלואו. התובעת שלחה לעיריה קבלה על החשבון הסופי ביום 15.4.98 (נספח כ' לתצהירי העיריה), וגם בו לא נכללה כל הערה או רמז לתביעות נוספות של התובעת.  סעיף 63(1) להסכם המכרז קובע כי החשבון הסופי של הקבלן יכלול את "כל המסמכים הקשורים בו, כולל רשימת תביעותיו הסופיות". לו היו לתובעת "רשימת תביעות" נוספת - חזקה עליה שהיתה כוללת אותן בחשבון הסופי. הדרישה לפיצוי הופיעה לראשונה למעלה משלוש שנים לאחר מכן, כאשר התובעת שלחה לעיריה ביום 31.12.00 מכתב שכותרתו "חשבון סופי, כימוי נזקים וריבית" (ראה סעיף 11 לעיל). לא ניתן להבין מה גרם לתובעת להגיש במפתיע, ובאיחור ניכר, "חשבון סופי" נוסף. הנתבעת טוענת כי אם סברה התובעת שמגיע לה פיצוי בגין נזקים שגרמה לה העיריה - הרי שהיא נהגה בחוסר תום לב כאשר הביאה את העיריה לאשר לה את החשבון הסופי מבלי להעלות את טענתה לפיצוי. אך סביר יותר להניח שהתובעת עצמה לא סברה באותה עת שמגיע לה תשלומים נוספים, שכן היא פעלה בשיתוף פעולה מלא עם העיריה בביצוע הפרויקט, בדרך בו נעשה.       
 
20.	ויודגש: התובעת קיבלה בסופו של דבר תשלום עבור כל העבודות שביצעה, בתוספת הפרשי הצמדה בגין התייקרוייות. טענתה איננה כי מגיעים לה תשלומים נוספים בגין עבודות שביצעה. הטענה היא כי אותם תשלומים ששולמו לה רק לקראת סיום העבודות, בעקבות החתימה על שתי התוספות בהן הוגדל היקף העבודות, היו צריכים להוות חלק מן התשלומים ששולמו לה במהלך ביצוע העבודות. משמע, שיטת התשלום במסגרתה נדחה תשלומם של חלק מן הסכומים המגיעים לתובעת עד להכללתם בתוספות לחוזה, היא שמהווה את עילת התביעה. אך כאמור, שיטת תשלומים זו נגזרה מפיצול שלבי הפרויקט בשל העדר אישור תקציבי מלכתחילה לפרויקט במלואו, והיא היתה ידועה לתובעת בטרם ניגשה למכרז, והובהרה לה בהסכם עליו חתמה עם העיריה.  

21.	התובעת טוענת כי ניתן ללמוד מן התוספות להסכם שהתשלומים היו צריכים להיגזר מלכתחילה מן הסכום המלא של הפרויקט, משום שנאמר בהן כי "מועדי התשלום ותנאי ההצמדה יהיו בהתאם לאמור בחוזה 30/95" (החוזה של המכרז). דין טענה זו להידחות. התוספת הראשונה נערכה בחודש פברואר 1997, עשרה חודשים לאחר חתימת ההסכם השני, ואילו התוספת השניה נערכה באוקטובר 1997. משמעות פרשנותה של התובעת למשפט הנ"ל הינה שבמועד עריכת התוספת היה צורך לערוך חישוב מחדש של הסכומים שהגיעו עד אותה עת לתובעת, ואף להוסיף הפרשי הצמדה בגין הסכומים שהגיעו לתובעת וטרם שולמו. יתר על כן, עם עריכת התוספת השניה היה צורך לתקן בשנית את הסכומים, כך שהתשלומים ייגזרו מן הסכום הכולל של ההסכם, לאחר שתי התוספות. מתקשה אני לקבל כי הצדדים הסתפקו במשפט הלקוני הנ"ל כדי לתאר מערכת לא פשוטה כזו של חישובים, אשר כלל לא נדרשה על ידי התובעת באותה עת וגם לא נעשתה.  הדעת נותנת כי אילו זו היתה כוונת הצדדים, הם היו טורחים לציין זאת במפורש בכל אחת מן התוספות ולערוך את החשבון מחדש. יש לזכור כי התובעת הגישה "חשבון סופי" בחודש אוגוסט 1997 (ששולם במלואו), וגם שם לא כללה חישוב מחדש של הסכומים ששולמו, או דרישה לתשלום נוסף בגין הפרשי הצמדה או ריבית. מכאן ברור כי גם היא לא סברה באותה עת שהיה פסול כלשהו בדרך בה בוצעו התשלומים בגין הפרויקט.

22.	התובעת טוענת כי העבודות שהופחתו בוצעו בסופו של דבר, וחלקן בוצעו בטרם היה לעיריה התקציב הדרוש לשם כך. אכן, מעדותו של המפקח ונדרוב עולה כי חלק מן העבודות שהופחתו בהסכם מיום 17.4.96, בוצעו בטרם היה בידי העיריה התקציב הדרוש לכך, וכאמור לעיל, העבודות כולן הסתיימו בטרם נחתמה התוספת השניה, באוקטובר 1997 (עמ' 26). מכאן שהעבודות בשטח הקדימו במידה מסוימת את ההסכמים בכתב. אך  אין בכך כדי להקנות זכות כלשהי לתובעת. ביצוע העבודות בטרם אושר התקציב עבורן מלמד על כך שהעיריה והתובעת הניחו כי יושג בסופו של דבר התקציב הדרוש להן. הוא איננו מלמד על חוסר תום לב של העיריה, או על חובתה לעדכן באופן רטרואקטיבי את התשלומים שכבר שולמו לתובעת. לו סברה התובעת בזמן אמת שהיא זכאית לעדכון רטרואקטיבי של התשלומים, הדבר היה בא לידי ביטוי בכתב, בצורה ברורה ומפורשת, לפחות במועד החתימה על התוספות להסכם. 

כאשר נשאל מנהל התובעת האם התלונן בפני העיריה על ההפחתות שביצעה, הוא הפנה לחשבון המקדמה שהגיש לעיריה בחודש פברואר 1996, עם תחילת העבודות, בגובה 30% מהיקף העבודות המלא (עמ' 16). אך בעת שנשלח בחודש פברואר 1996 החשבון הראשון של התובעת על סך 30% משווי העבודות הכולל שבכתב הכמויות, טרם נחתם ההסכם לגבי הפרויקט כולו. הסכם זה נחתם רק ביום 17.4.96, ואז גם הסכימו הצדדים על היקף עבודות מופחת בשווי כולל של 4.1. מליון ₪. לכן, החשבון הראשון ששלחה התובעת קודם לחתימת ההסכם איננו מלמד דבר על הדרך שבה פרשה התובעת את ההסכם בין הצדדים. זאת ועוד, עובדה היא שהעיריה לא שילמה את החשבון לפי דרך החישוב של התובעת, אלא לפי היקף העבודות המופחת, והתובעת לא ערערה על כך. 

בהתייחסו לטענת השיהוי בהעלאת טענות התובעת, טען דיין כי לאחר סיום הפרויקט הוא נפגש עם גזבר העיריה והלין בפניו על העיכובים בתשלומים ועל הנזקים שנגרמו לו, והגזבר הורה לו להעלות טענותיו על הכתב. דיין לא ציין בעדותו (עמ' 16) או בתצהירו (סעיף סעיפים 45-46) מתי העלתה התובעת לראשונה את הדרישה לקבלת פיצוי. גזבר העיריה, שעדותו היתה מהימנה, לא זכר שיחה כזו, שאין לה כל תימוכין בכתב; הוא העיד כי במהלך כל הפרויקט לא שמע מהתובעת טענות על תשלומים (עמ' 35 וראה גם סעיף 24 לתצהירו). גם המפקח ונדרוב טוען בתצהירו כי טענות התובעת הועלו לראשונה כמה שנים לאחר הגשת החשבון הסופי (סעיף 29). מכל מקום, אין בפי התובעת תשובה לשאלה מדוע בעת החתימה על התוספות להסכם - ואפילו לא בעת הגשת החשבון הסופי - לא טענה התובעת כי יש לחשב מחדש את התשלומים, ואף להוסיף ריבית על הסכומים ששולמו באיחור. ודוק: התובעת טרחה להתלונן במהלך הפרויקט על איחור בביצוע תשלומים שאושרו (נספח יג' לתצהיר דיין); אך היא לא העלתה טענה כי היה צריך לשלם לה את התשלומים לפי כתבי הכמויות של הצעת המכרז, ולא לפי הסכום שלגביו נחתם חוזה. טענה זו של התובעת הועלתה לראשונה במכתב הדרישה ששלחה לעיריה, למעלה משלוש שנים לאחר משלוח החשבון הסופי ששולם לה. ההסבר שהיה בפיו של דיין, כי משלוח מכתב הדרישה התעכב למעלה משלוש שנים בשל מצבה הקשה של התובעת, נשמע תמוה: דווקא מצבה הכלכלי הקשה היה אמור לדרבן את התובעת לדרוש סך של כמעט 5 מליון ₪ אשר אליבא דגרסתה הגיע לה מהעיריה.  

23.	גם אם יש קושי מסוים באופן בו מתנהלים משרד החינוך והעיריה – התובעת איננה יכולה להלין על כך. לא זו בלבד שהדברים היו ברורים מן האמור במסמכי המכרז, אלא שהתובעת לא טענה דבר לעניין זה לאורך כל תקופת ביצוע העבודות וגם לאחריה. בהסכמים עצמם לא נקבע כי יש לראות תשלומים עבור עבודות נוספות שיבוצעו, כאילו היו חלק מסכום ההסכם מלכתחילה. כמו כן, לא נקבעה בהם כל סנקציה למקרה של עיכוב בתשלומים הנובע מעיכוב בהעברת הכספים ממשרד החינוך לעיריה. במקום זה  נקבע מנגנון של חישוב התייקרויות לפי מדד תשומות הבניה (נספח ז' למסמכי המכרז). 

24.	התובעת העלתה טענה נוספת, לפיה גם הסכומים שלא היתה מחלוקת לגביהם, שולמו לה באיחור. טענה זו הועלתה בחצי פה במשפט כוללני אחד בתצהירו של דיין (סעיף 24), ללא כל פירוט ממנו ניתן ללמוד באיזה תשלומים מדובר, מתי הוגשו, מתי אושרו  ומתי היה צריך לשלמם על-פי ההסכם. העד המומחה, רו"ח שגב, איננו יכול להשלים את החסר בעניין זה. מכל מקום, הנתבעת מדגישה כי הדבר נבע מעיכוב בהעברת הכספים ממשרד החינוך (סעיף 49.3 לתצהיר ונדרוב), וכי בנספח ז' למכרז נקבע ואף הודגש כי תשלום כל סכום כפוף לקבלתו בעיריה ממשרד החינוך (ראה הציטוט בסעיף 5 לעיל). טענה זו לא נסתרה על ידי התובעת, אך היא טוענת, בצדק, כי הנטל להוכיח שהתשלומים ממשרד החינוך לא הגיעו במועד מוטל על העיריה. אך הוכח כי במכתביו לסגן שר החינוך מחודש נובמבר 1996 מציין ב"כ התובעת כי התקציב עבור החשבון המעוכב אמור לבוא כולו ממשרד החינוך, וכי העברת הכספים מעוכבת על ידי משרד החינוך מסיבה לא ברורה. גם מתגובת משרד החינוך למכתביו של ב"כ התובעת עולה כי אכן היה עיכוב בהעברת התשלומים לעיריה, וזה גרם לעיכוב בתשלומים לתובעת (המכתבים צורפו כנספח יד' לתצהיר דיין; וראה גם מכתב משרד החינוך שצוטט בסעיף 6 לעיל). 

התובעת טוענת כי גם אם התקבלו הכספים באיחור ממשרד החינוך, הדבר אינו פוטר את העיריה, שכן "החטא הקדמון" הוא בכך שהעיריה הוציאה לביצוע את הפרויקט המלא  מבלי שהיה לה אישור תקציבי לכך. בטענה זו מתעלמת התובעת מן העובדה שהיא שיתפה פעולה עם העיריה ב"חטא קדמון" זה (שבעיני אינו "חטא"): היא היתה מודעת לכוונות העיריה ולמגבלות התקציב שלה, ולמרות זאת בחרה לחתום עמה על הסכם ולהתחיל בביצוע העבודות. התובעת ידעה כי על פי נספח התשלומים להסכם (נספח ז') היא תהא זכאית לפיצוי בגין התייקרויות לפי עליית מדד תשומות הבניה, ולא מעבר לכך, כל עוד נובע העיכוב מהעדר העברת הכספים על ידי משרד החינוך. בנספח זה נקבע: כל התשלומים המפורטים לעיל, כפופים לשחרור כספים בהתאם, ע"י משרד החינוך ו/או מפעל הפיס" [ההדגשה בקו במקור – ע.ב.]. גם כאן מנסה התובעת להתנער מהסכמות שהיו ברורות לה בעת חתימת ההסכם.
 
לבסוף טוענת התובעת כי האיחור בהעברת הכספים ממשרד החינוך איננו רלבנטי כאשר בסופו של דבר התשלום להגדלה העיקרית, בסך 725,000 ₪ (התוספת השניה), נלקח מתקציב העיריה (כך אישר ונדרוב בעמ' 28). טענה זו אין לקבל. ראשית, אין חולק כי עיקר הסכומים ששולמו לתובעת, בסך של למעלה מארבעה מיליון ₪, הגיעו ממשרד החינוך וכי העיריה נזקקה לכספי משרד החינוך כדי לשלם לתובעת. מכאן, שטענה זו רלוונטית רק לחלק קטן מן התשלומים שקיבלה התובעת. שנית, כפי שעולה ממכתבו של דיין לעיריה מיוני 1997 (נספח יח' לתצהירו), ההוראה לביצוע העבודות נשוא התוספת השניה ניתנה רק באותם ימים, ובמכתב נאמר כי ידרשו לביצועה כ-8 שבועות. מכאן, שהחשבון בגינה הוגש לא לפני סוף חודש אוגוסט 1997, ולפי תנאי התשלום (45 יום ממועד אישור החשבון), היתה התובעת אמורה לקבל את התמורה עבור עבודות אלו בסביבות חודש אוקטובר 1997. התובעת לא הביאה ראיה כי הסך הנ"ל לא שולם במועד. לא מיותר להוסיף כי הגשת החשבון הסופי לעיריה, בלא דרישה לפיצוי כלשהו, מחזקת את המסקנה שהתובעת לא סברה באותה עת שמגיע לה פיצוי מעבר להתייקרויות שנכללו בחשבון ושולמו לה. 

25.	 לסיכום, לא מצאתי בסיס לטענה כי העיריה הפרה את אחד ההסכמים עליהם חתמה עם התובעת. כך גם לא מצאתי כי בהתנהגות העיריה היה משום חוסר תום-לב בקיומם. ההסכמים אמנם מקלים עם העיריה, ונועדו להתגבר על מצוקה תקציבית שהיא לעולם נחלתן של רשויות מקומיות. אך התובעת, שהינה חברת בניה מנוסה, היתה מודעת היטב לתנאים להם כפופה העסקה, הן בשל לשונם הברורה של ההסכמים והן בשל היכרותה המוקדמת עם מכרזים של משרד החינוך. בנסיבות אלה היא איננה יכולה לבוא בדיעבד בטענות אל העיריה.

2.	הנזקים

26.	משמצאתי כי העיריה לא הפרה את ההסכמים עם התובעת, ואף לא נהגה בחוסר תום לב בקיומם, התובעת אינה זכאית לפיצוי בגין הנזקים שנגרמו לה, לטענתה, בגין התנהלותה של העיריה. עם זאת, למען שלמות התמונה אבהיר כי גם אם הייתי מוצא פסול בהתנהלות העיריה, לא היה מקום לפצות את התובעת בהתאם לסכומים המבוקשים על ידה בתביעה. 

חוות דעתו של רו"ח שגב, עליה מבססת התובעת את גובה הפיצוי המגיע לה, איננה יכולה להתקבל. רו"ח שגב יוצא מתוך הנחה שכבר בחודש ספטמבר 1996 היתה התובעת זכאית לתשלום בסך של 90% מהיקף ההסכם הכולל, ובהתאם להנחה זו הוא מחשב את הריבית המגיעה לה. אולם התובעת איננה חולקת על כך שבספטמבר 1996 מסרה לעיריה רק את מבנה הכיתות הראשון ואת מבנה המנהלה. התובעת גם אינה מכחישה כי העבודות נמשכו עד חודש אוגוסט 1997, כאשר רק ביוני 1997 החלה בביצוע עבודות פיתוח שלב א'2  על סך של 750,000 ₪, שהם כ-15% מהיקף הפרויקט כולו, לאחר ההגדלות (נספח יח' לתצהיר דיין). ברור, אם כן, שהתובעת לא היתה יכולה לדרוש בחודש ספטמבר 1996 תשלום על סך של 90% מהיקף הפרויקט המלא.

27.	זאת ועוד, התובעת טוענת כי היא זכאית לריבית פיגורים על הסכומים ששולמו באיחור. בעניין זה היא איננה מפרידה (כך גם בחוות דעת רו"ח שגב) בין האיחור הנטען המתייחס לסכומים מאושרים שתשלומם התעכב במשרד החינוך, לבין איחור נטען שהינו תוצאה של חישוב מחדש של התשלומים שהגיעו לתובעת כנגזרת של היקף העבודות הכולל. זאת ועוד, רו"ח שגב, אשר שימש כרואה החשבון של התובעת במועדים הרלוונטיים (עמ' 7), טען אמנם כי חשבונה של התובעת היה בחריגה ממסגרת האשראי במהלך מרבית תקופת העבודות (עמ' 8), אך גם הודה כי אינו יכול לומר בוודאות כי יש לשייך את החריגה דווקא לפרויקט נשוא תיק זה (עמ' 12). לפיכך, לכל היותר, לו הוכיחה התובעת כי העיריה הפרה את ההסכמים עמה, היא היתה זכאית לריבית על תשלומים ששולמו לה באיחור, בהתאם להוראות חוק פסיקת ריבית והצמדה, תשכ"א-1961. 

28.	גם קביעותיו של רו"ח שגב באשר להוצאות התקורה ולהוצאות בגין עובדים אינן מבוססות על העובדות שהוכחו לפני. התובעת חויבה בהסכם לסיים את  הפרויקט בתוך 7 חודשים, ובפועל הוא הסתיים בתוך 19 חודשים (נספח יח' לתצהיר דיין). אולם, הנחתה של התובעת כי העיריה היתה חייבת להשלים את הפרויקט בתוך 7 חודשים איננה בהכרח נכונה. סעיף 00.28 קובע כי הקבלן (התובעת) חייב להשלים את הפרויקט בתוך 7 חודשים, אך אין התחייבות מקבילה המוטלת על העיריה. זאת ועוד, מוצא אני טעם בטענת העיריה כי הואיל והיתה זכאית לפצל את שלבי הפרויקט בשל המתנה לתקציב, ואף ולעכב תשלומים עד לקבלת אישור תקציבי – גורר הדבר עיכוב צפוי ומובן מאליו בהתקדמות הפרויקט. התובעת נטלה על עצמה לבצע פרויקט שלא היה לו אישור תקציבי מלא, כפי שנרשם בהסכם, ובוודאי הבינה מה משמעות הדבר מבחינת קצב השלמת הפרויקט.      

אשר לחישוב הנזק, אין בחוות הדעת התייחסות לכך שניתן היה להפנות לפחות חלק מן המשאבים של התובעת לטובת פרויקטים אחרים של התובעת, בתקופות בהן השתהה ביצוע הפרויקט של העיריה בשל העדר אישור תקציבי. זאת ועוד, רו"ח שגב יוצא מתוך הנחה שהאחריות להתמשכות תקופת ביצוע הפרויקט מעבר לשבעת החודשים שצויינו בהסכם השני, מוטלת כולה על העיריה, אף שהתובעת לא הניחה תשתית עובדתית לכך. התובעת טענה בצורה כללית וסתמית כי העיכוב בתשלומים מצד העיריה, הוא שהביא לעיכוב בביצוע העבודות. עם זאת, בחקירתו טען דיין כי "חלק מהפיגורים נגרמו בגלל שלא קיבלנו כסף", והסביר בנימה מתנצלת כי התובעת היתה במצב כספי מאד קשה בחורף 1997, אך בסופו של דבר גם שלב א'2 של הפרויקט נמסר לעיריה בתחילת ספטמבר 1997 (עמ' 18). מכאן, שגם דיין אינו מטיל את האשמה לעיכוב על כתפי העיריה בלבד.  התובעת ביקשה מהעיריה ארכה להשלמת הפרויקט, וזו ניתנה לה (נספח יח' לתצהיר דיין). המפקח ונדרוב טוען בתצהירו כי קצב עבודתה של התובעת גרם להתמשכות הפרויקט, כפי שצויין ביומני העבודה אליהם הוא מפנה ובמכתבי העיריה (סעיף 36 לתצהיר ונספחים יג'1-5 ו-יד' לתצהירי הנתבעת). בכמה מקרים העיר המפקח ונדרוב כי לא נמצא באתר העבודה עובדים, או שנמצאו מעט עובדים (נספח כג'1-4 לתצהירי הנתבעת). עדותו של ונדרוב היתה מהימנה, והוא לא ממש נחקר בסוגיה זו. כך גם העיד ונדרוב על ליקויים בעבודת התובעת, שאמנם תוקנו, אך גם דבר זה האריך את משך הפרויקט (סעיפים 37-39 לתצהירו, נספחים טו'1-7 לתצהירי הנתבעת ועמ' 28 לעדותו).    

29.	רו"ח שגב מציין בחוות דעתו כי הפיגורים בתשלומים כילו את כל הונה העצמי של התובעת, ואף את תקרת האובליגו שלה בבנק. לפיכך, לא היה ביכולתה להתחיל פרויקטים חדשים, והיא זכאית לפיצוי בגין אובדן הרווח הפוטנציאלי. בחקירתו הבהיר רו"ח שגב כי אין כפילות בין הפיצוי בגין הוצאות תקורה ועובדים לבין הפיצוי בגין אובדן רווח אלטרנטיבי, שכן בחישוב אובדן הרווח התייחס אך ורק לרווח הנקי (עמ' 11). טענה זו מקובלת עלי. עם זאת, כפי שלא ניתן היה לייחס את מלוא החריגה בחשבון התובעת לפרויקט נשוא תיק זה לצורך חישוב הריבית, כך לא ניתן לייחסה לפרויקט דנא גם לצורך חישוב אובדן הרווח האלטרנטיבי. זאת ועוד, רו"ח שגב התייחס לאובדן רווח אלטרנטיבי בתקופה שמיום 24.12.96 ועד 18.11.97. דא עקא, שהתובעת הודתה בסיכומי התשובה מטעמה כי כבר בחודש אוגוסט 1997, דהיינו מיד עם סיום העבודות דעסקינן, היא זכתה במכרז לביצוע עבודות בעיר לוד.     

סיכומו של דבר: לו הייתה התובעת מוכיחה כי הנתבעת הפרה את ההסכם עמה, היא לא היתה זכאית לסכום הפיצוי הנדרש על ידה, והיה צורך לחשבו מחדש בהתאם לאמור לעיל.    

ד.	סיכום

30.	העיריה לא הפרה את ההסכמים עליהם חתמה עם התובעת, ולא נהגה בחוסר תום לב בקיומם. לפיכך, דין התביעה להידחות. 

31.	אין מקום לפסוק לטובת העיריה הוצאות משפט, כאשר הוכח שלתובעת נגרם הפסד בשל פיצול שלבי הפרויקט ועיכוב בהעברת הכספים ממשרד החינוך. אלו אינם מהווים אמנם הפרה של ההסכם מצד העיריה, אך גם אין הצדקה להטיל על התובעת תשלום הוצאות משפט שיגדיל את הפסדה מן הפרויקט. לכן כל צד ישא בהוצאותיו. 

כך גם לגבי הוצאות המשפט שפסקה כב' השופטת י' שיצר ביום 30.3.03 (7,000 ₪ בתוספת מע"מ) במסגרת הבקשה למחיקת התביעה על הסף שהגישה הנתבעת, ואשר נקבע לגביהן כי ישולמו לפי התוצאות.

32.	המזכירות תשלח העתק פסק הדין לב"כ הצדדים.

ניתן היום,  כ"ד  אדר תש"ע, 10 מרץ 2010, בהעדר הצדדים.

ד"ר עמירם בנימיני